Pozoruhodné počiny audiovizuální fantastiky 25 – J. P. Jeunet
Ačkoli se v čase posuneme o notný kus dopředu, je třeba připomenout, že originální poetiku ve fantastickém žánru ovládají i tvůrci z Evropy. Nejsou zajištěni tak obřími rozpočty a v jejich tvorbě hrají významnou roli státní granty, ale k ukázce jejich talentu to často stačí. Naopak bychom mohli tvrdit, že jsou zoceleni nejen vyjednáváním se zhýčkanými producenty, ale i s nezřídka nechápavými úředníky, kteří o grantech rozhodují. Nakolik to ovšem tvorbě prospívá už musí posoudit zejména diváci – fanoušci audiovizuální fantastiky. A tak, i když nás tedy nezásobuje trháky každý rok, francouzský režisér a samouk Jean-Pierre Jeunet se fantazií i hravostí nedávno probíranému Timu Burtonovi rozhodně vyrovnává. Společného mají ovšem mnohem víc, než se na první pohled zdá.
Jean-Pierre Jeunet je svým způsobem pozoruhodným zjevem celé audiovizuální fantastiky. Stejně jako Tim Burton miloval už jako dítě kreslené komiksy i černobílé grotesky a němé filmy, ovšem jeho cesta k filmu byla mnohem složitější. Začínal jako recenzent animovaných snímků pro časopisy Charlie menusel, Fantasmagorie, A suivre a Fluide Glacia. O tvůrčí dráze ovšem začal uvažovat až po seznámení s výtvarníkem Marcem Carem. Stalo se tak na festivale animovaných snímků a jejich spolupráce audiovizuální fantastiku rozhodně obohatila. Vytvořili plodnou autorskou dvojici a začali točit pro francouzskou televizi originální videoklipy a reklamy. Zároveň pracovali i na krátkometrážních snímcích, které představili i na festivalových projekcích. Prvním celovečerním počinem této autorské dvojice je ovšem snímek Delikatesy (Delicatessen, 1991), který délkou přípravy a natáčení směle konkuruje filmové adaptaci Duny. Těžko zařaditelný příběh z podivné budoucnosti či alternativního světa, který tvůrci sami nazvali jako „retrofikce“, vznikal celých deset let. Ačkoliv je žánrově neukotvitelný, příběh klauna, který v domě podivného řezníka získá práci jako domovník, oslovil široké publikum i kritiku a slavil veliký úspěch. Výtvarné zpracování pak dávalo tušit, že dvojice Jeunet-Caro má v sobě značný tvůrčí potenciál.
Film byl natolik úspěšný, že se Jean-Pierre Jeunetovi otevřela možnost spolupráce i s velikými studii, a tak mohl hned pomýšlet na další snímek. Bez předchozích těžkostí spolu s Marcem Carem natočili podivuhodné Město ztracených dětí (La Cité des enfants perdus, 1995). I tentokrát nebyli Jeunetovi hrdinové tuctoví lidé. V žánrové směsi pohádky, fantasy, hororu i dramatu se divák seznámil se značně podivnými lidmi, i s lidmi, kteří se stávali hrdiny navzdory svým fyzickým předpokladům. Místy bizarní podívaná o dětech, kterým zlý padouch krade sny, byla opředena hudbou Angela Badalamentiho (např. Twin Peaks) a nadchla nejen široké masy diváků, ale i tvůrce obdobného vkusu, jakým je například Terry Gilliam. Neopakovatelnými pak byly i kostýmy, které navrhnul známý návrhář Jean-Paul Gaultier. V roce své premiéry otevíral tento snímek festival v Cannes. Ač tedy původem z evropské produkce, Město ztracených dětí stojí za zhlédutí. A to nejen kvůli tomu, jakým směrem se Jean-Pierre Jeunet vydal dál. (Na jeho motivy a pod dohledem Marca Cara vznikla v roce 1997 ve firmě Psygnosis jedna z nejoceňovanějších adventur v herním průmyslu.)
Úspěch pohádkovo-hororového příběhu znamenal další velký zlom ve filmové kariéře Jean-Pierre Jeuneta. Uvědomíme-li si fakt, že se jedná více o milovníka a samouka než o zkušeného režiséra, překvapí nabídka, kterou dostal od studia 20th Century Fox. Oživení slavné mimozemské entity, kterou stvořil H. R. Giger a kterou uvedl na plátna Ridley Scott, vyžadovalo nejen důkladnou přípravu, ale také osamostatnění se od výtvarníka Marca Cara. Můžeme tedy prohlásit, že Vetřelec: Vzkříšení (Alien: Resurrection, 1997) je vlastně pro Jean-Pierre Jeuneta skutečným režijním debutem a zároveň i (bohužel) posledním žánrovým snímkem. Na už uzavřenou trilogii o statečné Ripleyové a mimořádně žravém a nebezpečném Vetřelci se navazovalo velmi těžko. Svět i způsob vyprávění byl dán a zhýčkaní fanoušci žánru byli pro tvůrce nemalou výzvou. Jean-Pierre Jeunet vnesl do snímku francouzskou hravost, komiksovou estetiku a atmosféru snímku odlehčil. Obohatil sice snímek zajímavými podvodními sekvencemi, ale nejvěrnější fanoušky nepřesvědčil. Snímek nezůstal prodělečný, ovšem je vnímán jako nejméně povedený z celé „vetřelčí“ série.
Zajímavou se jeví i cesta Marca Cara, který se po tvůrčím rozchodu s Jean-Pierre Jeunetem opět vrátil ke krátkým animovaným snímkům. Okouzlení žánrem sci-fi ho však neopustilo. Po dlouhém čekání na vlastní snímek natočil v roce 2008 příběh z orbitální trestanecké kolonie Dante 01 (Dante 01, 2008), kterým jako režisér debutoval a ke kterému napsal i scénář. Snímek zůstal pro mnohé nepochopitelný a nesrozumitelný. Podepsala se na něm bohužel nejen nezkušenost Marca Cara, ale hlavně fakt, že jeho rozpočet byl během natáčení zkrácen o polovinu, což těžce zasáhlo nejen trikovou část filmu a postprodukci, ale donutilo tvůrce vymyslet krátké a rychlé zakončení. Nakolik by byl film úspěšný, pokud by měl Marc Caro dostatečné prostředky, tedy zůstává nedořečené. Trailer ovšem rozhodně špatný není.
Jean-Pierre Jeunet potom svým debutem ze série Vetřelců pole žánrových filmů opustil, aby sklízel úspěchy se snímky nežánrovými. Francouzský šarm a originálně postavené světy, kterými ovšem společně s Marcem Carem obohatili svět fantastiky, rozhodně mezi pozoruhodné počiny patří. Stejně jako deset let trvající tvrdohlavost, se kterou tvořili svůj první počin – Delikatesy.
1 131 zobrazení | Zobrazit všechny příspěvky autora
Trailer na Delikatesy mi bude vylepšovat náladu ještě celý příští týden.
Trailery zlobi 🙂 – Delikatesy jeste tady – http://www.youtube.com/watch?v=Tg3V8HDK5go
Největší sranda je, že Jeunet napsal recenzi i na původního Scottova Vetřelce a ta jeho věta „Vetřelec je ve své podstatě milá komedie o astronautech, co se snaží najít svou kočku, která se jim schovala někde v raketě.“ perfektně dokládá, jak moc nepochopil univerzum vetřelčí ságy a jaký nesmysl byl svěřit mu režii čtvrtého dílu. Film nikdy nemohl být tak ujetě bizarní jako jeho francouzské nízkorozpočtové filmy a fanoušky Vetřelců tahle jeho komedie moc nenadchla.
On je proste absolutne na jine vlne nez vetrelci saga. Podle me to byla politika studia 20th Century Fox, ktere chtelo najit take sveho „Burtona“. Ono sverit adaptaci kultovniho Batmana nekomu tak silenemu jako Tim Burton, to byla svym zpusobem podobna sazka.
Něco jiného je riskovat při startu nějaké série (a risk to s rozpočtem, jaký Batman na svou dobu měl, rozhodně velký byl). Ovšem takhle zaříznout naprosto skvělou řadu, hmm, to Jeunetovi asi nikdy neodpustím. Kdyby to vzal do ruky někdo jiný, mohl vzniknout film, který by započal minimálně další trilogii. Takhle jsme se dočkali jen děsivých AvP. Snad to napraví Prometheus.
Na Alien IV stojí za pozornost jen Sigurney Weaverová. Věřil jsem jí, že není člověk. A prodloužená verze je… ještě horší.
Skoda toho Danteho. Skutecne to mohla byt bomba, ale oriznout rozpocet z 8 milionu na 4 ve chvili, kdy uz se toci, to je podpasovka. Jinak i pres toho Vetrelce mam Jeuneta rada 🙂
Ale to já taky, i kdyby natočil jen Amélii, tak to stálo za to 🙂 Patří k mým nejoblíbenějším filmům, je přesně tak trhlá a přitom vtipná bez sklouznutí k trapnosti, jak to mám rád.